Отець Степан Городецький (1853-1928): історичний портрет - Галян, Тарас; Делятинський, Руслан (Добрий Пастир: науковий вісник Івано-Франківської академії Івана Золотоустого. Богослов’я. Філософія. Історія, 2020)
Метою статті є всебічне, якомога повніше, об’єктивне висвітлення історичного портрету о. С. Городецького у формі його біографічного нарису на основі аналізу цілого комплексу неопублікованих джерел. Методологія дослідження: основою стали наукові принципи об’єктивності та історизму, конкретно-наукові методи періодизації (для виокремлення етапів життєвого шляху священика в контексті історичних епох перебування Галичини під владою різних держав), компаративного аналізу (для вивчення та порівняння відомостей різних джерел), біографістики (для з’ясування окремих деталей життєпису священика). Наукова новизна полягає в тому, що обґрунтовано тезу про формування світогляду та священичого покликання о. Степана Городецького у період навчання в гімназії, духовній семінарії та університеті у Львові, спростовано твердження про його навчання в Римі, розкрито «карєрний шлях» від співробітника архикатедри у Львові до декана Рогатинського деканату, його душпастирську та громадську діяльність, показано послідовну еволюцію його суспільно-політичних поглядів від народовця до націонал-демократа. Висновки: Формування світогляду о. Степана Городецького з дитячих років, пов’язане із соціальним походженням з селянської сім’ї, навчанням у школі в Галичі та гімназії в Бережанах, потім в духовній семінарії та університеті у Львові спонукало його до вибору священичого покликання (в стані целібату). Вже під час навчання в гімназії та семінарії, а відтак на початку священичої «кар’єри» в катедрі св. Юрія у Львові, префектом семінарії, військовим капеланом в резерві, капеланом Галицького митрополита й «урядовця» митрополичої консисторії о. Степан Городецький показав себе послідовним душпастирем та народовцем за суспільно-політичними переконаннями. Вже у ролі пароха села Вербилівці, а згодом також Рогатинського декана він розгорнув активну душпастирську й громадську діяльність, зосереджуючи увагу на поширенні освіти серед вірних через осередки «Просвіти» та «Рідної Школи» та українську приватну гімназію в Рогатині, формування економічної основи суспільного буття українського народу шляхом розвитку кооперативного руху. У 1918 році він підтримав проголошення ЗУНР, за що згодом був переслідуваний польською владою. У післявоєнний час зосередив зусилля на відновленні організованого суспільного життя українців – осередків «Просвіти», «Рідної Школи», кооперативів, партійної організації УНДО.